שבועות ראשונים
6.11
שחר, שחרון, שחרוד, בוּבּי הילד שלי האהוב שלי, שלנו. נפל אתמול 5/11/2023 בעזה. ילד פרח, מתיקות אין-קץ. חכם ונבון, עמוק כאוקיינוס, רוחני ורגיש. הלך לפני שהספיק לחיות באמת. כל כך הרבה תוכניות. כל כך הרבה שאיפות. כל כך הרבה אהבה שנגדעה לה כך פתאום. ילד אהוב שלי. שלנו. אני לא יודע איך אפשר להמשיך מכאן.
![](https://cdn.prod.website-files.com/65b121ff3c39a432bd618456/660bd71247c9de5de093ac94_image1.png)
10.11
חמישה ימים. יום ראשון ההודעה, השמיים שנופלים. יום שני הלוויה, הספדים, בכי ללא הפסק. יום שלישי יושבים שבעה, חברים ועוד חברים ועוד חברים ועוד חברים ועוד חברים ומשפחה ומכרים וידידים וקולגות ועוד חברים וחיילים ואנשי צוות ומחלצים וכולם אוהבים ומקיפים ומכיניסטים וחיילים. יום רביעי כל כך הרבה אהבה וכל כך מהר כולם נהיים משפחה ולא משנה ימין ושמאל וכיפה או ציצית ועם ובלי - זה כל כך שולי. ואנחנו מצליחים לראות אחד את השני, להקשיב ולהיות רגישים ולקבל ולאהוב. יום חמישי עוד סיפורים על שחר, על האירוע, על המאמצים ההירואיים להציל את חייו, על הפציעה הקשה. וחוסר האונים. על החיוך שהיה על שפתיו ברגעיו האחרונים. והכאב הזה שלא מרפה, שמפלח והופך את הקרביים, שמשאיר אותך בלי נשימה. ועוד יד שמחבקת ועוד יד שמלטפת ועוטפת, שמחזיקה אותנו ומונעת לשקוע. כל כך הרבה אנשים מופלאים, חברים וחברות מכל המעגלים, מכל הזמנים. אנשים שרוצים פשוט להיות איתנו ולנחם ולעזור ולזכור את שחר. ואנחנו רואים אתכם, את כולכם, ומתרגשים איתכם ומרגישים אתכם ומקבלים את האהבה שלכם, גדולה ומנחמת.
12.11
היום קמים מהשבעה על שחר. אני מרשה לעצמי, בזהירות, לקרוא ולראות דברים שקשורים לפוליטיקה, להנהגה, למחאה, להאשמות הדדיות. כשברקע של הכול דם ההרוגים, הנרצחים, אזרחים וחיילים. וברקע של הכול חטופים, ילדים, נשים, גברים, קשישים, חיילים וחיילות. המילים הקשות של הכותבים מכאיבות, כואבות. מנסה לחשוב מה שחר היה עושה. מה היה אומר. הוא היה מניע את ראשו הגדול מצד לצד ואומר: ״לא למדנו כלום, פשוט לא למדנו כלום״. כמה אנשים צריכים עוד למות כדי שנבין שאנחנו כאן ביחד. ואם לא נלמד לחיות כאן ביחד, כנראה פשוט לא נהיה כאן... החיילים שנמצאים בחזית ובעורף מבינים את זה. העם שמתגייס ומתנדב מבין את זה. הגיע הזמן שגם המנהיגים שלנו, מכל הצדדים, יבינו את זה. בבקשה מכם. רגע לפני שאתם פותחים את הפה, מקלידים, צועקים ומאשימים, תזכרו שמי שעומד מולכם הוא אחיכם, אחותכם, אביכם, אימכם. עם אחד.
![](https://cdn.prod.website-files.com/65b121ff3c39a432bd618456/6630a25325c59ec506558205_27.png)
19.11
שחרון מתוקון, עוד רגע וכבר עוברים להם שבועיים. אני מתחיל להכיר מקרוב את המושג ״גם וגם״. גם הכאב, הצער הגעגוע ובאופן מוזר שכזה גם, לפעמים, שמחות קטנות, הנאות קטנות. מוזר להרגיש בו-זמנית שני רגשות מנוגדים והופכיים. ההנאה מהשחייה בים ומהמראות המופלאים, ותוך כדי שחייה הגרון שנחנק בבכי עם התובנה, שוב, שאתה לא חוזר, שלא אוכל לחבק ולשוחח איתך. המושג השני שאנחנו לומדים להכיר, כל המשפחה, הוא ״כלכלת כפיות״ - האנרגיה לכל דבר נמדדת בכפיות, אני מרגיש אנרגטי וחיוני, ופתאום זהו, אין יותר, נגמר הכוח, צריך להתנתק, לנוח, ללכת לישון או פשוט לומר שלום לחבר שבא להיות. האנרגיה נגמרה. אין יותר כפיות לתת. מתרגלים לזה, מקבלים את חוסר האונים כשזה קורה. אתמול בדרך לעמק הירדן עצרנו לרגע בחניה של מסעדת מרינדו, מנסים לתפוס עוד רגע של זיכרון איתך מהפעם האחרונה שעברנו שם, מהפעם האחרונה שאכלנו שם. הכאב המפלח. הפחד, החשש מזיכרונות שיאבדו, מתחושות שייעלמו, ממראה פניך שיהפוך מטושטש. כשהתיישבנו באוטו, רוני אמר בבכי שאין לו על מי להישען עכשיו באוטו, אין את מי לדחוף על מנת לקבל קצת יותר מקום על המושב. בכינו יחד. בדרך חזרה עצרנו לפק״ל קפה ליד הכנרת. להרגיש אותך רק עוד רגע. אחרי ששלחתי את התמונה בקבוצה המשפחתית, אודיה אמרה שהיא בדיוק יוצאת לפק"ל עם כמה חברות. ברור… בערב התכתבתי בסמס עם עוד אדם ששכח שאנחנו עם אחד, אני עושה את זה הרבה לאחרונה, בזכותך. מנסה להזכיר לי ולכולנו שהאובדן שלך לא יהיה לשווא, מנסה לזכור ולהזכיר שאנחנו עם אחד וכולנו (טוב, 99% מאיתנו) הבינו מול מי אנחנו עומדים ומה קורה כשאנחנו מסתכסכים בין עצמנו. שחרון, רק רציתי לשתף. עוד יום בלעדיך.
![](https://cdn.prod.website-files.com/65b121ff3c39a432bd618456/660bb531102a0fd4b7d65e08_binoculars.png)